"Ne sírjatok, kisasszonyok,"
"Ne sírjatok..."
"A férfi mind kalandor."
"Fél lába itt,"
"Fél lába ott,"
"Csak gondtalan csatangol."
"Ne sírj, leány,"
"A férfiért..."
"Légy hetyke, fürge,"
"Pörge,"
"Csak vállat vonj,"
"Ha bánat ért..."
"Hej, táncra,"
"Körbe, körbe!"
"Ne nyújtsd a jajt!"
Ne nyújtsd, ne nyújtsd!
"Ne nyögd a bajt!"
"Ha kínja"
"Olykor elfog..."
"Míg nyár virít,"
"Míg lomb kihajt,"
"A férfi"
"Úgyse lesz jobb..."
"Ne sírj, leány,"
"A férfiért!"
"Légy hetyke, fürge,"
"Pörge,"
"Csak vállat vonj,"
"Ha bánat ért!"
"Heej, táncra,"
"Körbe, körbe!"
Nagyuram.
Az áll a levélben,
hogy Don Pedro, Aragónia hercege
ma este Messinába érkezik, hozzánk!
Már közel járhat.
Három mérföldre volt, mikor előreküldött.
A csatában hány nemes veszett oda?
Alig valaki, de nemes senki.
Azt olvasom, hogy Don Pedro magas kitüntetést adott...
egy firenzei ifjúnak, név szerint Claudionak.
Vitézebb volt, mint zsenge kora ígérte,
bárány képében egy oroszlán harcolt.
Kérlek, áruld el, hogy Signor Handabanda is megjött a háborúból, vagy nem?
Ezt a nevet nem hallottam soha.
Kuzinom Benedekre gondol, a padovai úrra.
Igen, itt van ő is, vidámabb, mint bármikor.
Elárulhatod, hány embert ölt meg és falt fel a háborúban?
Na, hányat ölt meg?
Mert azt ígértem neki, megeszem, akit ő megöl.
Kiváló katona ő és férfi is a talpán.
Ha csak a talpán férfi, az kevés.
- Lovagokkal elbánik ez a talpas? - Lovagokkal lovagias.
Emberekkel emberséges, ő a tömény erény.
Ha a tömés erény...
De legalább volna mindig igen kemény!
Vitéz, kérlek, a húgomat félre ne értsd.
Folyik valami tréfás háború a húgom és Signor Benedek között.
Valahányszor találkoznak, megkezdődik a sziporkaháború.
Ki most a cimborája?
Mert ő havonta köt új, örök barátságot.
Legtöbbször a nemes Claudioval tart.
Úristen!
Még ráragad, mint szörnyű kórság.
Mert ragadósabb a pestisnél, és aki megkapja, az belébolondul.
Isten óvja a nemes Claudiot!
Ha egyszer ráragad Benedek,
belekerül egy egész vagyonba, amíg kigyógyul.
Megteszek mindent, hogy rám ne haragudjon.
- Csak neked lesz jobb úgy. - Te nem bolondulsz Benedekbe?
Nem, míg hőség nem lesz januárban!
Don Pedro most érkezik!
Jó Signor Leonato, nem úgy fogadod a gondot, mint más.
Más kerülni igyekszik a gondot, és te örömmel vállalod?
Nem a gond látogat hozzánk, ha tefelséged érkezik.
Nagyuram.
A lányod, ha jól gondolom.
Anyja kitartóan hajtogatta, hogy az.
Kételkedtél benne, hogy kérdezgeted?
Signor Benedek, soha!
Ha Signor Leonato az apja,
akkor nem cserélne vele fejet egész Messináért sem!
Csodálom, hogy most is jár a szád, Signor Benedek, amikor nem figyel rád senki sem.
Ó, a megtestesült utálat! Szoknyában!
Hát kegyed még él?
Elhunyhat-e egyáltalán az utálat,
amikor olyan tápot kap, mint Signor Benedek?
Hisz az imádat itt utálattá változik uraságod bűvkörében.
Hát így változik az imádat?
De az biztos, hogy minden hölgy imád, kegyedet kivéve.
És bár volna a szívemben kőszív helyett hő szív, mert engem nem érdekel.
Ez szolgál minden nő örömére.
Különben folyton nyaggatná őket egy veszett nőbolond.
Hála Istennek és hideg véremnek, ebben megegyezünk.
Ha a kutyám varjút ugat, szívesebben hallom, mintha nekem szerelmet vallanak.
Isten tartsa meg ezt a hajlandóságát,
így néhány úrfi megmenekülhet attól, hogy orcáját összekarmolja.
A karmolástól sem lehetnek csúfabbak, ha olyanok, mint uraságod.
Add a nyelvedet a papagájomnak!
Jobban járna, mit a tieddel, az biztos.
Bár a lovam bírná úgy, mint a nyelved!
Maradj Isten hírével, én most már végeztem.
A lovad mindig elfarol a végén.
Ismerlek én rég.
Signor Claudio, és Signor Benedek...
Barátom, Leonato mindnyájunkat meghívott.
Mondtam: Itt leszünk egy hónapig.
Örömmel látlak, uram, téged is.
Hogy megbékéltél a herceggel, a bátyáddal,
köszöntelek tisztelettel.
Köszönöm.
Nem vagyok a szavak embere,
de köszönöm.
Parancsoljon felséged!
A kezed, Leonato! Menjünk együtt.
Benedek.
Figyelted Signor Leonato lányát?
Nem figyeltem, de láttam.
Ugye, hogy illedelmes kisasszony?
Az együgyű, jámbor véleményem tudakolod, mint afféle tisztességtudó férfiú,
vagy azt akarod, hogy szokásom szerint beszéljek, mint esküdt nőgyűlölő?
Nem, azt akarom, mondd meg a véleményed.
Szavamra, a magasztos bókra alacsony,
a ragyogó bókra sötét, a hatalmas bókra kicsike.
Annyit azért meg kell adni, hogyha másmilyen volna, amilyen
egy csöppet sem volna tetszetős.
De mivel olyan, amilyen, úgy tetszik, nem tetszik.
Azt hiszed, tréfálok, pedig kérlek, mondd meg komolyan, milyennek találod.
Megvennéd, ha kérded, mire tartják?
Meg lehet venni egy ilyen drága gyöngyszemet?
Meg hát, a tokjával együtt, hogy legyen mibe' dugni.
Tehát komolyan beszélsz?
Nem került a szemem elé ilyen szép lány.
Nekem sem kell pápaszem, de nem látok különöset.
A kuzinja... Ha nem volna olyan ördögien veszett,
annyival kívánatosabb volna nálam, mint május eleje december végén.
De remélem, nem akarod nősülésre adni a fejed!
Vagy mégis?
Ha nőtlenséget fogadtam volna,
akkor sem állnék jót magamért,
hidd el, ha Herot kaphatnám feleségül.
Ejnye, hát már itt tartunk?
Hát ezután nem lesz egy sipka alatt sem felszarvazatlan homlok?
Urak!
Milyen titok tartott itt benneteket?
A fiú őrülten szerelmes.
Kibe? Azt kérdezi fenséged?
Kurta a válasz!
Leonato kurta lányába!
Ámen, ha szereted, mert igazán szeretnivaló!
- Csak azért mondod, hogy szóra bírj. - Szavamra, őszintén beszélek.
Hitemre, én szintén őszintén!
Azt mondja, őszintén, de én is, ő szintén!
- Hogy szeretem, érzem! - Hogy szeretnivaló, tudom.
Én nem érzem, szeretnivaló-e, azt se tudom, érdemes-e rá,
de ez oly mély hitem, hogy vallom a máglyán is, és nem égetheti ki a tűz sem!
Mindig nyakas eretnek voltál, te szépségtartó.
Hogy egy nőben megfogantam,
köszönet érte.
Hogy felnevelt, még alázatosabban köszönöm.
De mivel a fejemre nem kell
puccnak szarv, még ha nem látszik is,
és ezt minden nő megbocsátja nekem,
ezért legényember maradok!
Szeretnélek én téged látni, ahogy elsápaszt a szerelem.
Méreg, kórság? Bármikor, fenség!
De a szerelem soha!
Kell hozzá némi idő.
"Idő kell ahhoz, hogy a bika hámba törjön."
Bika tán igen, de ha én felveszem a jármot,
vegyétek le a bika szarvát, és srófoljátok az én homlokomra!
Vagy pingáljátok a képemre, mint valami hirdetőtáblára,
nem azt, hogy "Itt jó hátasló bérelhető", hanem inkább ilyesmit, hogy
"Itt látható Benedek, a házasember!"
Benedek.
Keresd fel Leonatot.
Mondd meg neki, hogy ott leszek a vacsoráján, mert tudom, mennyire vár.
Te pedig szállj magadba.
És ezzel elhagylak titeket.
Felség, van Leonatonak fia?
Csak lánya, Hero. Ő az örökös.
Szereted őt, Claudio?
Óóó... uram, nemrégen még, a hadjárat előtt,
katonamódra vettem szemügyre.
Tetszett... De más, keményebb próba várt, így szerelemmé nem virult a hajlam.
De most,
hogy visszatértem, itt belül a harci gondok helye megürült.
És ott most
édes vágyak éledtek fel... A hangjuk hallatszik...
És azt súgják mind, hogy szép a zsenge Hero.
És azt, hogy
szerettem, már a harc előtt is.
Úgy ömlengsz, mint a sok szerelmes, fülünk gyötörve egy kötetnyi szóval.
Ha szereted a szép lányt, akkor... udvarolj!
Szót értek majd vele, s apjával is.
Ma éjjel maszkabál lesz.
Én majd jelmezben téged játszalak.
És a szép Heronak, mint Claudio,
nagy lendülettel kiöntöm szívem.
S szerelmes szavak szilaj rohamával
rabommá teszem hallgató fülét.
Aztán beszélek majd apjával is.
S a vége az lesz,
hogy tiéd a lány.
Most melegében lássunk is neki!
Mi ütött beléd, uram?
Miért vagy olyan mérhetetlenül levert?
Mérhetetlen, mennyi okom van rá.
Azért vagyok határtalanul levert.
Hallgass a józan észre.
És ha arra hallgatok?
Ugyan mi jót hoz?
Nem tudom titkolni, ha bánt valami.
Ha bánt valami, komor vagyok, nem mosolygok senkinek a tréfáján.
Eszem, hogyha megéhezem,
nem várom, hogy társak legyenek.
Alszom, hogyha álmos vagyok.
És nem törődöm másnak a dolgával.
És ha kedvem tartja,
akkor nevetek,
Nem várok senki másra.
Igen, de kár úgy elárulni mindezt, amíg nem vagy minden őrszemtől szabad.
Hisz' felkeltél a bátyád ellen pár éve,
s nemrég fogadott kegyébe vissza.
Gyökeret egyképp ereszthetsz itt újra,
ha magad árasztod a napsütést. Erre vigyázz.
Akkor inkább legyek ragya a levélen,
mint rózsa az ő kegyelmében.
Azt rólam nem mondhatja senki sem, hogy jó ember volnék, és hízelgek.
De azt sem tagadhatja senki, hogy megbízható gazember vagyok!
Ha kinyitnám a számat,
akkor harapnék!
Ha a szabadságom megvolna,
akkor úgy élnék, ahogy tetszik.
Addig azonban szeretném,
hogy az lehessek, aki vagyok. Ne akarj engem kifordítani!
Borachio!
Mi hír?
Értesültem egy tervbe vett házasságról.
Melyik bolond akarja feláldozni a nyugalmát?
Nem más, mint a bátyád jobbkeze.
Kicsoda?
- A bátor és kiváló Claudio? - Bizony ő.
Hogy szagoltad ki?
Hallottam, ahogy megegyeztek.
Azt mondták, a herceg megkéri Herot magának,
és ha megkapta, átadja Claudionak.
Gyerünk.
Gyertek, menjünk oda! Hátha ott jóllakathatom a rosszkedvemet.
Ez a kis felkapaszkodó az én bukásommal akar győzni.
Ha gáncsot vethetek neki bármiben,
az nekem csak öröm lesz.
Számíthatok rátok?
Segítségemre lesztek?
Mindhalálig, uram.
- Megnézzük, mit tehetünk. - Veled tartunk, uram.
- Juan herceg nem volt itt a vacsorán? - Nem láttam.
Micsoda savanyú képe van annak az úrnak!
Ha csak ránézek, még egy óra múlva is ég a gyomrom tőle.
A keserű só is édes a képéhez képest.
Az volna a remek férfi, aki valahol félúton állna meg közte és Benedek között.
Az egyik olyan, mint a faszent, meg se mukkan, a másik meg mint a bávaszarka,
állandóan csörög!
Akkor hát Signor Benedek nyelvének felét
Don Juan szájába,
Don Juan komorságának felét Signor Benedek képére.
De legyen jó combja!
És jó lába is, bátyám!
És a zacskójában elég pénz.
Ilyen férfi bármelyik nő fejét eltekeri,
ha ért a tekeréshez!
Óóó, hitemre, húgom, soha nem kapsz férjet, ha ilyen éles marad a nyelved!
Úristen, el sem tudnék képzelni szakállas pofájú férjet.
Inkább hálnék szőrpokróccal.
Kaphatsz te olyan férjet, akinek nincs szakálla.
És mire használjam azt?
Szoknyát adjak rá, és fogadjam fel komornának?
Akinek szakálla van, már nem fiatalember.
Ha nincs szakálla, nem férfi még.
Aki már nem fiatal, nem való hozzám.
És aki nem férfi még, ahhoz én nem vagyok való.
Meg kell adni, ördögien válogatós.
A pokolba készülsz?
Nem, csak a kapujáig.
Ott elébem áll az ördög, a homlokán szarv,
mint valami felszarvazott öreg férjnek, és azt mondja:
"Menj innen, Beatrice.
"Menj a mennybe, a lányoknak itt nincs semmi helyük."
És akkor megyek Szent Péterhez a mennybe.
Ő megmutatja, merre ülnek az agglegények.
És ott élünk majd vidáman, míg a világ világ.
Jól van, húgom, remélem nagyon, hogy te majd apádra hallgatsz.
Persze, húgom kötelessége, hogy fejet hajtson,
és így szóljon, "Igen, apám, ahogy te gondolod."
Legalább arra ügyelj, kuzin, hogy csinos legyen ez a legény.
És ha nem, hajts fejet és mondd, "Igen, apám, ahogy ÉN gondolom."
Leányom.
Emlékezz arra, amit mondtam.
Hogyha a herceg megkérné a kezed,
légy ügyes. És válaszolj aszerint.
Jó, jó, húgom.
Remélem, hogy meglátlak még a férjed karján.
Azt nem, míg az Isten jobb anyagból nem gyúrja a férfit, mint a föld.
Húgom, igen szúrós szemmel nézed te a világot.
Jó szemem van, bátyám. Látom, az út merre vezet az oltárhoz.
A maszkák megérkeztek!
Hölgyem, elvezetnéd a hódolódat?
Megismerlek, de meg ám. Te Signor Antonio vagy.
Szavamra, nem az vagyok.
Hiába is tagadod, ahogy rázod a fejed, ismerős.
Csak utánzom őt, hidd el.
Ne beszélj már, sohasem tudnád őt utánozni ilyen kitűnően,
hogyha nem ő volnál.
Ugyan, te! Ez az ő fürge keze,
nem marad nyugton sosem.
Margaréta! Te, én annyira szeretném, ha szeretnél!
Én nem, de a te érdekedben, mert túl sok a rigolyám.
- Egyet például! - Állandóan hangosan imádkozom.
- Nem árulnád el, ki mondta ezt rólam? - Nem én, már megbocsáss.
- Azt sem árulod el, hogy te ki vagy? - Még most nem.
Még hogy fölényes vagyok...
És a jó mondásaimat a Dekameronból gyűjtöm össze...
Hát ezt Signor Benedek mondta.
Az kicsoda?
Tudom bizonyosan, hogy ismered jól.
Én ugyan nem, elhiheted.
Még sosem nevetetett meg?
Á, mondd már meg, ki az?
Hogy kicsoda? Ő a herceg bugyuta bohóca.
Nagyon tehetségtelen ember.
Nem tud mást kitalálni, csak képtelen rágalmakat.
Csak üresfejű emberek nevetnek azon, amit mond. Nem szellemes, inkább goromba.
Nevetnek rajta, de aztán elverik.
Biztos, hogy itt kering valahol...
Jó volna, ha nálam kötne ki.
Ha megismerkedek azzal az úrral, elárulom neki, hogy mit mondtál.
Jó.
Tedd azt. Kövessük a táncosokat.
Kövessük... Jó van!
Nem te vagy Signor Benedek?
Jól mondod, az vagyok.
Signor, te közel állsz a bátyám szívéhez.
Szegény feje szerelmes lett Heroba.
Kérlek, beszéld le róla. Nem illik az a lány az ő rangjához.
Honnan tudod, hogy Herot szereti?
Hallottam, amikor bevallotta.
Én is hallottam. Ma este meg akarja ülni a nászt.
Gyertek, menjünk vacsorázni.
Felelgetek neki, mint Benedek...
S hallom a vészhírt Claudio fülével.
Herot a herceg
megkérte saját magának!
A barátság mindenütt ér, kivéve egyetlen helyet;
a szerelem birodalmát.
És óránként bebizonyul, hogy így van.
Sajnálom a vakságot...
És most, Isten veled, Hero!
- Gyere csak velem! - Hová?
Beszélni a történtekről.
- A herceg lecsapta a kezedről Herot! - Teljék benne öröme!
Hitted volna, hogy ilyen a baráti szolgálat?
Kérlek, hagyj magamra!
Óóó, szegény sebzett madár.
De ahogy az a Beatrice kisasszony megismert, meg nem is ismert meg...
Ő propanál bolondnak?
Nem tartanak engem bolondnak.
Persze ha Beatrice beleadja a világ szájába
a saját véleményét és mindenütt veszett híremet költi...
Ááá...
Majd megfizetek érte, ahogy csak bírok!
Most volt itt, és olyan szomorú, mint egy magányos ház az erdő közepén.
Mondtam neki, s azt hiszem, igazat szóltam,
hogy fenséged megszerezte az igent a kisasszonytól.
Beatrice kisasszonynak panasza van rád.
A táncosától úgy hallotta, hogy rágalmakat szórtál a fejére.
Hisz ő bántott meg engem! Egy tuskót nem érhet olyan csapás!
Nem ismert fel a maszk alatt, és azt mondta: én vagyok a herceg bolondja!
És unalmasabb vagyok, mint az olvadó hó!
Egyfolytában csak énrám nyilazott...
Én pedig úgy álltam ott, mint eleven céltábla,
egy egész sereg lövöldözött rám!
Gyilkolt minden megjegyzése!
Sértő szókat döfött szívembe!
Ha úgy pusztít lehelete, mint beszéde, nem marad élő előtte.
Megfertőzve mindent, a sarkcsillagig!
Utána zűrzavar marad! Széthúzás! Hajbakapás, amerre jár!
Nézd csak, ott jön.
Küldj el, felség, a világ végére, futárnak!
Ha van elintéznivaló a sarkvidéken, azonnal odamegyek.
A tatár kán lábáról mértéket veszek.
Hozok egy szálat a szerecsen császár szakállából.
Azonnal követnek megyek a pigmeusokhoz,
inkább, minthogy három szót kelljen váltanom ezzel a hárpiával!
Uram, nem parancsolsz tőlem semmit?
Nem, csak hogy itt lehessünk a társaságodban.
Jön az a fogás, ami miatt otthagyom a lakomát.
Borsos nyelv, kisasszony módra, citrommal!
Gyere, kisasszony, gyere.
Signor Benedek szívét elvesztetted!
Az ő szíve, uram,
csak kölcsönben volt nálam.
És adtam is rá kamatot,
így nem volt nagy a kockázat.
De Benedek hamisan kockázott, és így visszanyerte.
Jól mondod hát, fenség, valóban elvesztettem.
Jól leterítetted, nagyon jól, kisasszony.
Jobb, mintha ő terít le engem, nagyuram,
mert akkor egyhamar bolondok anyja lennék.
Itt hozom Claudio grófot, akiért küldtél.
Miért vagy olyan bánatos, hadd halljam az okát!
Nem vagyok bánatos.
- Hát akkor beteg? - Az sem, nagyuram.
A gróf nem bánatos, és nem beteg,
és nem vidám, és nem egészséges,
csak főnemes.
És a főnemesnek a feje fő. És a féltékenységtől a feje majd szétfő!
Találó rajzolat, hitemre.
De esküszöm, ha a gróf gyanakszik, téved.
Tudd meg, Claudio,
a nevedben tettem vallomást.
A szép Hero tiéd.
Apjával is beszéltem, s elnyertem beleegyezését.
Mikor óhajtod az esküvőt?
És adjon az Isten boldogságot.
Gróf, legyen a lányom a tiéd.
És vele együtt a vagyonom.
A nászt az én nagyuram intézte,
és mindnyájunk Nagyura mondja rá az áment.
Beszélj, gróf,
rajtad a sor.
Az öröm leghívebb szószólója a csend.
Aligha volnék boldog, ha volna rá szavam.
Kisasszony,
te már az enyém vagy.
Én pedig a tied.
Szólj már, kuzin!
Vagy ha nem tudsz szólni, tapaszd be a száját csókkal, hogy ő se tudjon beszélni.
Kisasszonyom, milyen vidám a szíved.
Igen, uram, igaz.
Szegény bolond.
A gond elől kereket old.
A kuzinom fülébe súgja a grófnak, hogy szívébe zárta.
Eltaláltad, rokon.
Uramisten, itt házasság lesz.
Ahogy az idő múlik, mindenki elkél, csak én árulom a petrezselymet.
Kiülhetnék a sarokra, kiálthatnék, hejhó, férjet nekem is!
Mindjárt teremtek férjet neked is.
Inkább atyát teremtett volna egyet nekem is.
Nincs felségednek ikertestvére?
Felséged atyja kiváló férjeket nemzett, csak legyen méltó párjuk!
Engem elfogadnál?
Nem, felség.
Csak úgy, ha hétköznapra volna másik férj.
Fenséged drága lenne mindennapi használatra.
Bocsáss meg, felség, én arra születtem, hogy bolondozzam,
nem pedig arra, hogy bölcselkedjem.
Engem az bánt, ha csendben vagy.
Hozzád csak a vidámság illik,
bizonyos, hogy nagyon vidám órában születtél.
Nem, biztos, hogy nem.
Anyám felsikoltott,
de erre egy csillag táncolni kezdett.
És eközben születtem meg.
Kuzinok!
Isten adjon boldogságot!
Szavamra, kedves és szellemes a leány.
Nem sok melankólia szorult belé, nagyuram.
Nem komoly ő, csak álmában, de még akkor sem mindig.
Azt hallottam a lányomtól, gyakran álmodik boldogtalanságról,
és ha felébred, nevet rajta.
Azt a szót hallani sem tudja, hogy 'férjuram'.
Ó, azt bizony soha.
Kiváló feleség lenne Benedeknek.
Ó, dehogyis! Ha házasságra lépnének, egy hét nem sok és megőrjítenék egymást.
- Mikorra tervezitek az esküvőt? - Holnapra, uram.
Hétfőnél előbb nem lehet, fiam, már csak egy hét van hátra addig is.
Rövidebb idő, minthogy kedvem szerint rendezzek el mindent.
Ígérem, Caludio, nem unod el magad.
Én pedig közben nekigyürkőzöm egy Herkulesi munkának.
Összehozom Signor Benedeket és a kedves Beatricét,
és addig bonyolítom a szálakat, amíg nem bolondulnak egymásba.
A leghőbb vágyam ez, és nem kétlem, hogy sikerül,
ha mindhárman úgy segédkeztek, ahogy kívánom tőletek.
Felség, rám számíthatsz, ha tíz éjszaka nem alszom is.
És rám is fenség!
Rád is, kedves Hero?
Rám is, ha segíthetek valamit, hogy férjhez segítsem kuzinomat.
Ha ezt véghezvisszük, Cupido is elbújhat mellettünk a vesszejével.
Mi leszünk itt a szerelemistenek.
Gyertek, elmondom a tervemet.
Nem győzöm csodálni,
hogy egy férfi,
amikor látta, hogy más milyen bolond, amikor kitört rajta a veszett szerelem,
aki már jót nevetett másnak az üres bolondériáján,
egyszer csak elveszti józan fejét, így egyszerre a világ csúfja lesz.
Így történt Claudioval.
Ismertem én, amikor még hallani sem akart mást, mint dobszót és kürtöt!
Most meg lanton mereng és fuvolán.
Ismertem, amikor tíz mérföldet elment volna, hogy lásson egy jó páncélt.
Most tíz éjszaka azon töpreng, milyen is az újdivatú, rikítóan tarka mellény.
Megszoktuk, hogy mindig magvasan, bölcsen beszélt, mint okos ember és katona.
De most cifrázza.
A beszéde émelyítő ízekkel teli lakoma lett.
Minden szava cukros nyalánkság.
Kiforgathat még engem is így valami? Ki tudja előre? Most azt mondom, nem.
Nem mernék megesküdni arra, hogy a szerelem
nem változtat át engem is osztrigává.
De arra esküszöm, hogy amíg osztrigává nem bűvöl,
én bizony nem leszek ilyen hígvelejű.
Az egyik nő szép, de én tartom magam.
A másik okos, de én tartom magam, a harmadik erélyes, de én tartom magam.
Amíg minden varázs nem fonódik össze egyetlen nőben,
addig egy nő sem von be engem a varázsába.
A nő legyen gazdag, ez természetes.
Okos, vagy meg se látom.
Erkölcsös, különben nem csábítom el.
Szép, különben rá se nézek.
Bájos...
vagy ne jöjjön a közelembe se.
Persze tudjon társalogni, és kitűnően muzsikálni.
És a haja...
legyen mondjuk...
amilyennek Isten adta.
Huh. A herceg. És Monsieur Szerelem.
Be a bokorba.
Láttátok, hogy Benedek hova bújt?
Igen, uram, láttuk.
Gyere, Baltazár!
Halljuk az éneket.
Ó, micsoda isteni dal.
A lelkem teljes révületben.
Nem furcsa, hogy pár birkabél így kiragadja a lelket az emberi testből?
- Hitemre mondom, igen jó dal. - És rossz énekes, uram.
Ugyan, ugyan, jól énekelsz, ha én mondom.
Ha a kóbor kutya így vonyítana, felkötnék érte.
Gyere már ide, Leonato.
Mit is mondtál ma reggel?
Hogy a kishúgod, Beatrice szerelmes Signor Benedekbe?
Á, sose gondoltam volna, hogy az a lány férfiembert megszerethet.
Na, azt én sem.
A legfurcsább, hogy belehabarodott éppen Benedekbe,
akitől a viselkedése alapján állandóan borzong.
Ezt nem merem elhinni!
Még az is lehet, hogy csak megjátssza.
Lehet! De jól játssza.
Uramisten!
Megjátssza?!
Hát akkor megjátszott szenvedély még sosem hasonlított úgy a valódihoz,
mint ahogyan ő játssza.
Miért?
Valami jelek vallottak szenvedélyre?
Jó csalit a horogra! Harap a hal.
Te a... a jeleket kérdezed?
- A szavai árulkodtak róla! - Igen, állandóan!
Hogyan? Beszélj róla...
Nahát, megdöbbentesz!
Ugratásnak tűnne, ha nem ősz hajú ember beszélne ilyesmiről.
Elárulta Benedeknek, hogy mit érez iránta?
Nem, esküszik, nem is fogja. Épp ez, ami gyötri.
Legalább húszszor felkel egy éjjel,
kuporog ott egy szál ingben és telekörmöl lepedőnyi papirost.
Aztán összerogy, térdre zuhan,
pityereg, óbégat, így veri a mellét, tépi a haját, könyörög, jajveszékel:
"Ó, édes Benedek!"
"Adj türelmet, Úristen!"
Így őrjöng. A lányom is mondja.
Hero már néha attól retteg,
hogy eszét vesztve még kárt tesz magában.
Bizony uram, így van.
Jó volna, ha Signor Benedek megtudná ezt.
Csak gúnyolná és jobban gyötörné szegény lányt.
Nagyon sajnálom.
Kérlek, uram, beszéljetek Benedekkel, és halljuk, ő mit mond!
Jó lenne, azt hiszed?
Hero szerint ez halál Beatricének.
Azt mondta, belehalna, ha az úr nem szereti.
Inkább meghal, de szerelmét nem vallja be és meghal, ha a kezét kéri.
Ha szerelmet vallana neki, Benedek alighanem kinevetné.
Hiszen tudjátok, hogy mennyire pöffeszkedik!
Szeretem Benedeket.
Örülnék, ha észre térne, és rájönne magától,
hogy milyen méltatlan minden szempontból
ilyen nagyszerű lányra.
Uram, vacsorálhatunk. Elkészült minden.
Ha ettől nem habarodik bele, akkor nincs rá medicina az egész világon.
Ugyanilyen háló kell Beatricének. A lányod kiveti a komornájával.
Ideküldjük Beatricét, hogy őt hívja vacsorához.
Ez bizony nem beugratás.
Az egész tanácskozás végig komoly volt.
Az is bizonyítja, hogy idézgették Herot.
Engem szeret!?
Nahát!
Ezt viszonoznom kell!
Figyeltem minden szavukat.
Azt merik mondani rólam, hogy én majd pöffeszkedem,
ha megtudom, hogy belémszeretett?
Azt mondják: Beatrice inkább meghal, de nem mutatja ki, hogy mit érez.
Nahát, nem gondoltam soha, hogy megházasodok.
De ne lássanak pöffeszkedőnek.
Legyen boldog, aki megtudja, mi a hibája, és módjában áll jóvátenni.
Azt mondják, szép a lány, igaz, én is tanúsítom.
És erényes, úgy van, ezt sem cáfolom.
Az esze éles, de miért én kellek neki?
Igaz, ez nem vall bölcsességre, na de...
azt sem bizonyítja, hogy bolond volna!
Mert majd én leszek az ő bolondja!
Szeretem, örökre!
Annyi bizonyos; mondanak ócska szellemességeket,
a fejemhez vágnak ostobaságokat,
azért, mert eddig állandóan lefitymáltam a házasságot, mert nem tetszett!
De... nem változik folyton az ízlés?
Az ember fiatalon odavan egy ételért. Öregen rá se tud nézni.
Egyes sziporkák, szentenciák, papírszagú képtelenségek
fordítsák el az embert addigi útjáról?
Nem!
A Földet be kell népesíteni!
Mikor azt mondtam, mint agglegény halok meg,
nem tudtam, hogy egyszer megérem
a házasságom napját!
Itt jön Beatrice!
A napvilágra mondom, szép kisasszony.
És ott szimatolom
a szerelem jegyeit rajta.
Kedvem ellenére ideküldtek, hogy szóljak: Fáradj be vacsorázni.
Szépséges Beatrice!
Köszönöm a fáradságodat.
Nem fáradtam többet a köszönetért,
mint te azzal, hogy kimondtad.
Ha fáradságba került volna, nem jövök ide.
Tehát örömöd telt benne, hogy ide gyere?
Igeen.
De csak amennyi port kivehetsz egy kisebb kés hegyével.
Nincs étvágyad, signor? Áldjon az ég!
"Kedvem ellenére ideküldtek, hogy szóljak:
Fáradj be vacsorázni."
Kettős értelme van ennek.
Mondd, valóban szerelmes Benedek Beatricébe?
A herceg mondja, s a vőlegényem is.
S kérték, hogy erről szólj Beatricének?
Igen, azt kérték tőlem, járjak közbe.
Azt mondtam; ha barátai Benedeknek, beszéljék rá,
küzdjön vágya ellen, semmit se szóljon Beatricének.
Hát az a jó nemes
tán nem méltó a boldogságos ágyra, amin Beatricénk nyugtatja testét?
Ó, Ámor isten, hogy ne volna méltó!? Jobban megérdemelné bárki másnál.
De nem termett még keményebb dió a mi vadóc Beatricénk szívénél.
Gúny és kevélység szikrázik szemében!
Mindent lenéz, amerre néz, feszít saját eszével, szerinte más buta.
Nem fogad jó szívvel semmi érzést.
Nem tud szeretni sem.
Úgy van, úgy!
- De énszerintem szólni kéne neki. - Nem.
Inkább elmegyek Benedekhez, és tanácsolom neki, fojtsa el szerelmét.
Ezzel rosszat tennél kuzinodnak.
Remélem, nem lesz meggondolatlan.
És amilyen ritka jóeszű lány, nem kosaraz ki
ilyen kiváló vitézt, mint Signor Benedek.
Ő az első férfi Itáliában.
Kivéve persze drága Claudiomat.
- Kisasszonyom, mikor is esküszöl? - Nemsokára!
Holnap!
Beatricét láttam az imént! Bizonyos, hogy lépre ment!
Ha megvan, Ámor diadalma.
Egyet nyíllal ejt el, másra vár a csapda.
Ó a fülem... hogy mennyire ég!
Vajon mind higgyem el?
Hogy gőgös és büszke volnék? Az nem lehet!
Gőgöm, ég veled!
És büszkeség, agyő!
Nem várt győzelem a zászlótok alatt.
Jöjj, Benedek!
Szerelmem tiéd!
És megjutalmazlak téged.
Szívemet megszelídítve adom oda teneked.
Ha enyém szíved, máris a kedvesed vagyok,
és megszentelt érzelmek kötnek össze minket.
Méltó vagyok rája, nagyon sokan mondják,
és szavukra
bizony boldog igen jár!
Derék emberek és igazak vagytok?
DEREKAK, IGAZAK, ÚGY, ÚGY, IGEN!
A herceg szolgálatában álltok.
A tisztetek:
Hogy megállítsatok mindenkit a herceg nevében.
És ha nem akar megállni?
Örülj, hogy elmegy a gazember.
Nem is a herceg jobbágya, ha a parancsra nem áll meg.
Igaz!
És ahhoz nincs közünk. Nem a herceg jobbágya.
Ne lármázzatok az utcán.
Inkább majd alszunk.
Úgy beszélsz, ahogy szokott
minden tapasztalt salabakter.
Mert a törvény az alvást nem tiltja.
Ha jön egy tolvaj,
előbb gyanakodjatok, mert ez a munkátok.
Hogy nem igaz ember...
s olyan emberrel...
minél kevesebbet foglalkoztok meg bajlódtok,
...az... nektek... tisztesség.
Mindig nagyszívű embernek ismertünk, szomszéd.
Igaz. Nem kötnék fel egy kutyát se, ha rajtam múlik.
Inkább egy embert. Főleg ha benne van az eminenciában.
Helyes állapotosság.
Emberek!
Jojcakát.
És ha valami nagyon fontos dolog megesne itt,
szóljatok bátran.
Gyere, szomszéd.
Megkaptuk a kiutasítást.
Két óráig ülésezünk és ágyba mind.
Még egy szó, derék szomszédok.
Szemetek ügyében legyen Signor Leonato ajtója.
Ott lagzi foganatosítódik. Nyüzsgésre kerülhet sor ma éjjel.
Ádijo!
Vigyázzatok. Héberek.
Jól tudod.
Claudio gróf készül elvenni Signor Leonato lányát.
Az ám, uram, de én ezt elgáncsolhatom.
Minden gáncs, minden csapda, minden buktató nekem valóságos gyógyszer.
Belebetegedtem, úgy utálom.
Ami neki kedvét szegi, abban én mind kedvem lelem.
Hogy gáncsolhatnád el a házasságot?
Nem egyenes úton uram,
de olyan biztos módon, hogy senki fia rajta nem kaphat.
Halljam hát, hogyan!
Azt hiszem, mondtam már neked, uram;
egy év óta igen nagy becsületem van Margarétánál,
- Hero komornájánál. - Emlékszem rá.
Ha akarom, rá tudom venni, hogy akár éjszaka is,
a legszokatlanabb órában kinézzen úrnője ablakán.
A házasság számára mi jó néz ki abból, ha ő kinéz?
Fenekére néznek a méregpohárnak, amit te készítesz.
Jó urak.
Én nem az vagyok,
aki voltam eddig.
Látom én is.
Mintha józan volnál.
Remélem, szerelmes.
Bátyámuram, gyere,
pár okos szót tartogatok neked.
Ne hallják ezek a... szélkelepek.
Akármi legyek, ha nem Beatricéről akar szólni.
Bátyám és uram. Jó egészséget.
Öcsém, neked is.
Ha kis időd volna, beszélnék veled.
Bizalmasan?
Igen, bár Claudio is hallhatja, hisz' rá vonatkozik.
Miről van szó?
Talán azt hiszed, nem szeretlek.
Majd kiderül, és talán jobb embernek tartasz azok után, amiket elmondok.
- Holnap készülsz megesküdni, gróf úr? - Hiszen tudod.
Nem akarom tudni, ha ő is tudja, amit én tudok.
Hero, Hero...
Amint láttad, a kisasszony hűtlen.
Ha még szereted, vedd el holnap,
de becsületedhez jobban illenék, ha meggondolnád.
Conrad!
Hé, Conrad!
Hol vagy má'!
Itt vagyok a sarkadban, komám.
Tudom má', mér' viszketett a sarkam; valami féreg harapdálta.
Ezért megkapod a magadét.
De most halljam, mi történt.
- Telepedj ide. - Árulás forog most fenn!
De leülepedtek!
Tudd meg, ma éjjel bementem Margarétához,
Hero komornájához
és úgy mondtam neki; Hero.
Azon kezdem, hogy a herceg, Claudio meg az én gazdám
vagyis a gazdám úgy állította a másik kettőt,
hogy láthassák ezt a
szerelmes enyelgést.
És azt hitték, Margaréta Hero!
Úgy bizony, és Claudio elrohant.
- Felfogtunk titeket a herceg nevében! - Elkötelezzük őket!
Híjátok a strázsamestert!
Most felfedeztük
a legveszedelmesebb összeesküdözőket az egész nemzeti közösségben!
- De mester! - Hallgatás tárgya legyen a beszéd!
Ott, uram.
Mi járatban, derék emberek?
Ma éjjel a strázsák elkaptak pár gazembert,
amilyen kevés van Messinában, kegyelmedről nem is szólva.
Derék ember ez, csak szájmenése van.
A szólás szerint, hosszú az élet, rövid az ész.
De igazat mond ez a derék Furkó szomszéd.
Lám, csak jó ember az Isten.
Ha ketten ülnek egy lovon, az egyik hátraül.
- Á, sajnos nem egyforma minden ember. - És persze ő elmarad mögötted.
A tehetséget Isten adja.
Szomszédok. Kissé együgyűek vagytok.
Közölnünk kell a tényváladékot.
Most a szegény herceget szolgáljuk.
De színigazság, hogyha nem egy ügyem volna, hanem annyi, akár egy királynak,
szívemből mondom, mindet rátestálnám
kegyelmedre.
Hogy minden ügyed itt legyen énrajtam?
Szeretném tudni végre, mit akartok igazán mondani.
Valóban igaz; a strázsák felfogtak két kiváló gazembert
és óhajtanak megzaminálni őket a kegyelmed színe előtt.
Végezzétek el ti magatok, és jelentsétek.
Csak most nagyon siessetek, mert sok a dolgom.
Egy kis bort, búcsúzóra?
Lesz itt olyan megzamináció, hogy még.
Vágtassunk lóhalálában.
Azért járultál ide, gróf uram, hogy a hölggyel házasságot köss?
Nem.
Inkább házasságra lépj.
Mert meg te kötöd.
Leányasszony.
Azért járultál ide, hogy házasságra lépj a gróf úrral?
Igen.
Ha bármelyikőtök tud olyan zavaró körülményről,
amely a házasságot nem engedné meg,
kérlek titeket, az üdvösségetekre, szóljatok.
- Tudsz ilyet, Hero? - Nem, uram.
- Te sem, gróf úr? - Merem helyette mondani; nem.
Állj félre most, barát.
Te, mint apa, jó szívvel,
szabadon hozzám adnád e szüzet, leányod?
Oly szabadon, mint Isten nékem adta.
Mit adhatok én viszonzásul, ha most nekem adod ezt a...
szépséges
és becses ajándékot?
Semmit, ha őt nem küldöd vissza néki.
Most, hercegem, nemes hálára oktatsz.
Tessék! Vedd vissza lányod, Leonato!
Barátodnak ne adj poshadt narancsot!
Csak szín és máz, ami tisztességnek látszik a képén!
Nézzétek, hogy pirul! Mint egy szűz leány!
Arcába szökkent vér nem bizonyítaná-e,
hogy tiszta és jó, nem esküdnétek-e, hogy hajadon leány?
Pedig nem az!
Ő már tudja,
hogy milyen a páraság!
- És ez mit jelent, uram? - Hogy nem lesz esküvő!
Nem kötöm lelkemet egy címeres ribanchoz!
Nem!
Kedves gróf úr.
Ha lányomat próbára téve
ifjú szemérmét végül is legyőzted
- és meghódolt neked a szüzessé... - Nem, Leonato!
Soha még rossz szóval sem kísértettem őt!
Ellenben
mint a testvér a kishúgát,
szívemből, őszintén, szeretettel vettem körül!
És én nem annak látszottam vajon?!
Úgy látszottál nekem te, mint Diána az égbolton.
De ereidben még lángolóbb a vér, mint Vénusznak!
Vagy a buja barmoknak,
amikor nekivadulva, őrülten bagzanak!
Rosszul vagy, gróf uram, hogy hirtelen vádolsz?
- Jó herceg, miért nem szólsz? - Mit mondhatnék?
Eljátszottam becsületem, mikor barátom egy rimával fűztem össze.
Nem, dehogy!
Tegnap éjszaka milyen férfival beszéltél
az ablakodban éjfél és egy között?
Nem beszéltem akkor senki férfival, uram!
Hát akkor már nem vagy te leány.
Leonato, sajnálom, meg kell tudnod.
Hitemre én magam, az öcsém és a megcsalt gróf láttuk,
hallottuk, hogy az említett időben az éjjel
enyelgett az ablakában egy latorral, s az a pimasz szégyentelen kimondta,
hogy titokban ők ketten összejöttek már több, mint ezer bűnös találkozóra!
Nyugodj meg, kuzin!
Uram, menjünk innen.
Ezt a leleplezést nem bírta el a nyilvánosság előtt.
Kuzin, kuzin, csak nem haltál meg?
Nem akad itt egyetlen tőr,
hogy szívem döfné át?
Ne élj, te Hero!
Fel ne nyisd a szemed!
Hero!
Úgy fájt, hogy csak ez az egy lányom van!
Miért lett ez az egy is?
Miért is volt a szemem fénye ez?
Uram!
- És ő, szégyenszemre, csupa mocsok! - Uram, kérlek, csillapodj!
Szörnyűségeket hallok és csak ámulok, és szóhoz se jutok.
A húgom rágalmazzák, tudom biztosan!
Kisasszonyom, hálótársad volt múlt éjjel?
Nem, múlt éjjel nem, de tegnap éjjelig hálótársam volt egy éven keresztül.
Bizonyíték! Bizonyíték!
Vagy hazug tán e két herceg, s Claudio hazudik?
Hagyjuk magára! Meg kell halnia!
Figyelj egy percre rám.
Kisasszony, milyen férfival vádolnak most?
Az tudja, aki vádol, én magam nem!
Ezek az urak szörnyű tévedésben élnek, az biztos.
Közülük kettő becsületes lovag.
Ha ítéletül megtévedt ez egyszer, a fattyú Don Juannak műve lesz az.
Ha bemocskolták a lányomat, megemlegetik a rágalmazók, bárkik is!
Csillapodj le most és fogadd vezérül jótanácsomat.
A herceg holtnak gondolhatta lányod.
Zárd hát el egy időre nagy titokban,
és mondjad azt, hogy már valóban halott!
Mi sül ki ebből és mi haszna ennek?
Ő meghalt, mert kegyetlenül bántak vele.
És mihelyt ilyen leányt rágalmazunk,
felébred a szánalom iránta.
Megszánjuk és megbocsátjuk, bármit vétett.
Claudio ugyanígy jár, ha hallja,
hogy a vád megölte Herot.
A lány alakja
odalopódzik képzeletének műhelyébe,
és egyre erősebb alakot ölt.
És minden drága porcikája szerelmének még ünnepibb köntösbe öltözik,
mint az, aki valóban itt élt.
Akkor Claudio bánkódik...
és emészti, hogy vádja miért sújtott reá.
Signor Leonato, hallgass a barátra, kérlek!
Mint akit az örvénylő víz sodor...
a szalmaszálba is belékapaszkodom.
Helyesen teszed.
Siessünk tehát.
Leányom.
Halj meg, hogy élj.
Esküvődnek napja csak eltolódik.
Légy türelmes és tarts ki emberül.
Kisasszonyom, Beatrice, te most sírtál?
Igen.
- És nagyon sokáig fogok sírni még. - Nem akarom, hogy sírjál.
Nem a te kedvedért, magam jószántából.
Hiszem, hogy szép kuzinodat rágalom érte.
Mit nem adnék most annak a személynek, aki tisztázza ezt!
És van mód baráti szolgálatra?
Mód éppen van, de barát nem akad.
A munka férfinak való?
Úgy bizony, férfinak.
De nem neked.
Semmit sem szeretek úgy a világon, mint téged.
Nem találod furcsának?
Olyan furcsa, mint minden ismeretlen.
Én is épp így mondhatnám, hogy nem szeretek semmit sem úgy, mint téged.
De nem szabad hinned.
Pedig hidd el, nem hazudok.
Nem árulok el semmit, nem tagadok semmit.
Fáj, ami kuzinomat érte!
Kardomra esküszöm, Beatrice, te szeretsz engem!
Ne esküdözz, kérlek, nyeld le.
Esküszöm, hogy szeretsz, és a kardomat nyeletem le azzal,
aki azt mondja, nem szeretlek.
Bocsássa meg a vétkem Isten!
Mi a vétked, édes Beatrice?
A legjobbkor vágtál a szavamba.
- Már majdnem kimondtam, hogy szeretlek. - Hát most tedd meg, ahogy szíved diktálja.
A szívem azt diktálja, mondjam meg, szeretlek és ezután nem tiltakozom ellene.
És most szólj.
Bármit megteszek, amit kérsz.
Öld meg Claudiot.
Azt a világ összes kincséért sem.
Engem ölsz meg, ha megtagadod.
- Isten veled. - Várj, édes Beatrice!
Nem vagyok itt, ha itt látsz is!
Nem szeretsz te engemet.
- Eressz most, hadd menjek. - Beatrice!
- Esküszöm, megyek! - Előbb kössünk békét!
Persze, sokkal könnyebb velem békét kötni, mint az ellenség ellen kardot!
De Claudio az ellenséged?
Hát nem becstelen, aljas gazember!?
Aki az én véremet merte szidni, káromolni, meggyalázni?
Ó, volnék csak férfi!
Ilyet...
Megkéri a kezét és nem tartja kézenfogva!
Helyette rátámad a násznép előtt
szemérmetlen váddal, szemenszedett hazugsággal!
Ó, Istenem, volnék csak férfi!
A könyörtelen szívét felfalnám a piactéren!
Hallgass meg, Beatrice.
Hogy a húgom ott enyelgett a szobája ablakánál...
- És ő maga mondja! - Ne beszélj így, Beatrice!
Ó, drága Hero!
Meghurcolták, meggyalázták,
tönkretették!
Az most a hős, mint Herkules, mert nagyot hazudik és ráadásul esküszik rá!
És hogyha most nem lehetek férfi, ha megveszek se,
kínomban, mint asszony, mégis elveszhetek.
Száradjon le a kezem, ha nem szeretlek.
Ha szeretsz engem, ahogy mondod, a kezed ne esküvésre használd, hanem másra!
Valóban úgy gondolod, hogy Claudio rágalmazza Herot?
Igen.
Ahogy van testem és lelkem,
olyan való.
Elég.
Szavamat adom,
hogy párbajra hívom.
Eredj.
Vigasztald kuzionodat.
Híresztelnem kell halálát.
Most hát...
Isten áldjon.
Együtt van az egész törvényszéklet?
Kik a delikvensek?
Mi vagyunk minden...
a kollegámmal.
De kik a tettesek? Kiket hallgatunk ki?
Mi a neved, koma?
Borachio.
Írd, hogy... Borachio.
- És te, uram? - Én nemesember vagyok, uram.
A nevem pedig Conrad.
Írd, hogy a gazember nemes úr, Conrad.
Na, urak, bizonyítékunk van rája, hogy alighanem
csalók vagytok. Gazemberek.
Erre mit feleltek?
Azt, uram,
hogy nem vagyunk azok.
Ege?
Uram, csak azt mondhatom, nem vagyunk azok.
Írd, hogy nem gazemberek.
Strázsamester, itt nem jól folyik a vizsgálat.
Az őröket kell kikérdezni. Azok vádolják őket.
Az őrség legelőre! Ege.
Közeg urak. A herceg nevében mondom; vádoljátok őket!
Ez uram, azt mondta, hogy Don Juan, a herceg öccse gazember.
- Írd, hogy Don Juan gazember! - Strázsamester uram.
Kérlek szépen, fickó, kushadj.
Utálom a pofádat. Elfogulatlanul.
- Mi egyebet hallottatok még? - Még azt is,
hogy ezer dukátot kapott Don Juantól,
hogy becsületére törjön Hero kisasszonynak.
- Nyilván betöréses lopás! - Engemuccse, annak ténye forog fenn.
- És még mit? - Hogy Claudio gróf erősködött
és meg is fogadta,
hogy legyalázza Hero kisasszonyt a gyülekezvény előtt, és nem veszi el.
Ezért elkárhoztok mindörökké tartó megváltásra, megbocsáss!
- És még? - Ez minden.
Ma reggel Don Juan szélnek eredt, a legnagyobb titokban.
Hero valóban így vádoltatott meg, így taszíttatott el,
és fájdalmában így halt meg.
Strázsamester uram.
Vezessétek őket Leonato úr elé.
- Jöjj, lekötelezzük őket. - Le bizony, a kezüknél fogva.
Coki, tökkolompér!
Magasságos szörnyűség, hol van a notórius?
Csak írja le, hogy a kormányzó úr rendőre tökkolompér.
Meg kellene kötözni, ha most nem volna...
Egy nagy barom vagy!
Tee naagy baroom!
Nem repetálod már a zsarzsémat sem?
És nem repetálod a koromat sem?!
Csak lenne itt a notórius és leírná; barom vagyok.
Urak, jegyezzétek meg: Barom vagyok.
Ha nincs is lejegyezve, ne feledjétek: Én... barom... vagyok.
Ha így folytatod, elveszejted magad.
Mutass apát, ki így szerette lányát,
ki boldogságát így vesztette el, ám intsen engem türelemre ő.
Öcsém, ilyet nem találsz.
Emberek tanácsot, vigaszt csak oly bajra tudnak,
mit maguk nem éreznek.
Ha megízlelik, csak kín marad a jótanács helyén.
- De van... - Kérlek, most hallgass!
Hús és vér vagyok.
Még filozófusok közt sincs olyan, ki fogfájást békén tűrne.
Ne végy magadra minden szenvedést.
Viseljék terhét megbántóid is.
Most bölcsen szóltál. Ezt meg kell fogadnom.
Azt súgja lelkem, Hero tiszta volt.
Hadd tudja meg Claudio is. Meg a herceg.
- Mindenki, aki rágalmazni merte! - Nézd, ott a herceg, s Caludio, siessünk!
- Jó napot, jó napot. - Jó napot, uraim.
Egy szóra csak.
- Sietünk, Leonato. - Siettek, fenség?
Akkor Isten áldjon!
Épp most siettek? De hisz egyre megy!
Ne kötekedj velünk, derék öreg.
Ha kötekedve kell helyt állanunk, itt egyikünk ma elterül.
Ki bántja?
Te bántasz engem, te farizeus, te!
Ne nyúlj a kardodhoz! Nem félek tőled.
Most törjön le a kezem, ha ősz korodnak félni ád okot.
Véletlen volt az, hogy kardomra tettem.
Elég, velem ne tréfálj, ne gúnyolódj!
Nem agyalágyult vén bolond beszél!
- Ártatlan lányomat te megsértetted. - Nem jól beszélsz, öreg.
Uram, bebizonyítom, ha mesterien vív is!
Hagyj engem békén, nincs dolgom veled!
Leráznál engem, csak így?
Lányom merted ölni?!
Ha engem ölsz meg, fickó, akkor férfit ölsz!
Kettőnket öljön meg, férfimunka lesz,
ha sor kerül reá. De elsőbb egyet öljön!
Elhúzom én a nótád, csak állj ki, el én, nemes becsületszavamra!
- Testvér... - Nyugodj meg, bátyám.
Isten tudja, szerettem húgomat!
S megölték
rágalommal senkiházik
majmok, pulykák, szájhősök, kóficok!
Hazudnak, csalnak,
- mocskolnak, gyaláznak! - Öcsém...
Bízd rám, bátyám, ne szólj belé. Ezt most elintézem én.
Uram, nem szeretnénk visszaélni türelmeddel.
Az én szívem is fáj lányod halálán,
de mondhatom, a vád minden pontjában igaz.
Ezt bizonyítani fogjuk.
Uram...
Most itt én meg se hallak.
Nem?
Menjünk, öcsém.
Meghallgat még ő.
Meg ám.
És nagyon megbánja ezt valaki.
Nézd csak, itt jön az, akit kerestünk.
- Uram, örülünk, hogy jöttél. - Jó napot, uraim.
Majdnem arra érkeztél, hogy szétválassz egy majdnem-összecsapást.
Majdnem kipróbáltuk, leharapja-e az orrunkat két fogatlan öreg.
Súghatnék egy szót neked?
Ronda, aljas ember vagy, nem tréfálok.
Kiállok veled, ahogy mersz, amivel mersz, amikor mersz, nézzük, mersz-e.
Vagy azt mondom, gyáva vagy.
Megöltél egy drága hölgyet. A haláláért, szavamra, még meglakolsz.
Hadd halljam, fickó,
mi lesz a válaszod.
Fenség.
Jóindulatodba fogadtál, köszönöm neked.
A kíséretedtől meg kell válnom.
Öcséd, a fattyú megszökött Messinából.
Közös erővel öltetek meg egy ártatlan leányt.
És ezzel a csupaszállúval
még találkozunk.
Addig is
béke legyen vele.
Komolyan szólt.
- De mennyire komolyan. - Párbajra hívott.
Arra, kereken.
Őrség.
Mit vétettek ezek az emberek?
Uram, hamis vallomásokat mondtak,
és hazudtak, rém valótlanul. Másodjára, gyalázkodtak,
hatodjára, rágalmaztak egy lányt, harmadjára, igaztalanul igazoltak.
És, úgymond, hazug, rongy gazok.
Mi a vétketek, hogy így fogtak benneteket vallatóra?
A strázsamester szaván nem tudtam eligazodni.
Megtévesztettem tefenséged szemét is.
De amit bölcsességtek sem vett észre,
ezek a meghibbant együgyűek akkor is felfedezték.
Ma éjjel
kihallgatták, amikor elmondtam a társamnak,
hogy Don Juan, a testvéred
felbujtott Hero kisasszony rágalmazására.
Azért, hogy lássanak,
hogy enyelgek
Margarétával.
A gróf pedig
megszégyeníti Herot az esküvőjén.
A kisasszonyt sírba vittük...
a gazdám s jómagam hamis vádaskodása.
Drága Hero!
El a panaszkodókkal.
Gondolom, hogy a notórius reformációt adott a Kaukázusról.
Ó...
Foglaljátok írásba, mihelyt lesz érkezéstek,
hogy barom vagyok.
Igen, úgy lesz.
De itt jön Signor Leonato, meg a jegyző.
Melyik az a gaz?
Hadd nézzem meg az arcát.
Hogy megrontódat lásd,
nézz reám.
Te vagy, te pribék, aki leheleteddel megölted ártatlan lányomat?
Igen.
- Én vagyok egyedül. - Nem.
Nem csak te, gazember. Magad rágalmazod most.
Emitt áll még két tisztelt férfiú.
Egy elszelelt, az is a cinkosod volt.
Köszönöm, urak, a lányom halálát.
Jegyezzétek fel hőstetteitek közt.
Derék tett volt, ha jól meggondolom.
Nem is tudom, hogyan kérjem türelmed.
De beszélnem kell.
Válaszd ki magad bosszúd.
Bűnömre olyan büntetést találj ki, kérlek, amilyet kívánsz.
Akárhogyan tettem is, az tévedés volt.
Tévedtem én is, úgy éljek.
Nem szabhatom rád, hogy lányom feléleszd.
Nem lehet, tudom én. Azt kérem csupán,
egész Messinában hirdessétek ki, mily ártatlanul halt meg Hero.
Te meg, ha még megihlet bánatos szerelmed,
szegezz a kriptájára sírverset oda,
és énekeld az éjszakában. Énekeld felette.
Holnap reggel pedig a házamba várlak.
És ha vejemmé már nem lehettél,
légy azért mégis rokonom.
A testvéremnek is van lánya.
Szakasztott mása elhalt leányomnak.
S mindkettőnk után ő lesz örökös.
Nyújtsd néki azt, amit Heronak kínáltál,
és akkor kialszik lelkem bosszúja.
Ó, nemes nagyúr...
Nagylelkűségedtől könnyezik a szemem.
Legyen úgy,
öröm az ajánlatod.
A jövőben rendelkezz a jámbor Claudioval.
Várom tehát, hogy holnap hozzám eljössz.
Éjszakára elbúcsúzom.
Még ezt a gazembert szembesítem Margarétával.
Úgy látom én, a lány is cinkosuk volt.
Lelkemre, semmit sem tudott.
Nem tudta, hogy miért kellett, hogy ott legyen.
De mindig készséges volt hozzám, ha enyelegni akartam vele.
Egyébiránt még az sem áll a jegyzetkönyvben,
hogy ez a delikvens, a bűnöző, baromnak címezett.
Kérem, hogy említtessék meg a büntetésben.
Köszönöm a gondod és a fáradozásodat.
Tekegyelmed úgy szól, mint a háládatos és tisztelendő atya.
Áldja meg érte az Isten.
A fáradtságodért.
Szép alapítványozás.
Eredj.
Leveszem válladról a foglyok gondját, és köszönet érte.
Megrögözött cinkost hagyok kegyelmedre. És arra kérlek,
javítsd meg magad, hadd okuljanak mások.
Isten álja meg kegyelmedet.
Hozzájárulok az elmenetelhez.
És ha újabb találkozás
kívánatos,
Isten őrizzen meg tőle.
Jer, szomszéd.
Uraim, holnap reggelig ég áldjon.
Ég áldjon. Holnap eljöttök majd.
Nem mulasztjuk el.
Ma éjjel
meggyászolom
Herot.
"Besározták"
"mérges nyelvek."
"Ő volt Hero."
"Itt fekszik."
"De kínjának díja az lett,"
"dicsőségben"
"nyugszik."
"Életében"
"mocskos sárban,"
"halál után"
"fénysugárban!"
"Ámor Isteen,"
"Fönn, a mennybee-e-en"
"Tudjaa, milyeen"
"Bajban vaagyok"
"De mennyire ismeer." Á.
Persze, ha énekről van szó.
De ha a szerelemről...
Leander, a jó úszó, Troilus, aki adott szoknyapecérnek munkákat...
S az a töméntelen hajdan volt szoknyabolond,
akik neve fennmaradt a fenségesen hömpölygő jambusokban...
De ám egyik sem kente úgy össze magát,
újra, meg újra,
mint én magam, a szerelemmel.
Nem tudom belefoglalni rímekbe.
Sehogy se megy.
Mert arra a rímre, hogy "drága", beugrik...
"bába"? Gyerekded rím.
És "gyötör"-"ökör". Csak ez vág.
"Oskola"-"Ostoba". Persze, hogy ostoba rím.
Szerencsétlen kádenció.
Nem... Nem születtem poéták csillaga alatt.
Cifrázott szavakkal nem tudok udvarolni.
Drága Beatrice.
Hát jössz, ha hívlak?
Jövök, signor, és megyek, ha megkérsz rá.
Ó. Akkor kérlek, maradj.
"Akkor"? Így mondtad? Így most búcsúzom.
De még
mielőtt megindulok,
hadd indulok meg azon,
amit Claudioval végeztél. Ezért jöttem.
Csak kemény szavak hallok. Ezért most hadd csókoljalak meg.
A szó csak elszáll, mint a szél, bolond lukból bolond szél fú.
Bolond lukat nem csókolok. Tehát elmegyek, csók nélkül.
Kiforgatod a szavamat, azzal a forgószél eszeddel, egykettőre.
De hadd mondom meg világosan; Claudio magkapta a kihívásomat.
És az ő válasza nem késhet soká.
De ha mégis, szemébe vágom, hogy gyáva.
Most azonban, megkérlek arra,
mondd meg,
a sok rossz tulajdonságom közül mégis melyik gyújtott szerelemre?
A sok közül valamennyi,
mert együtt olyan jól szervezett egészet alkotnak,
hogy ott jó tulajdonságnak ennyi hely sem jut.
Bennem mi az a jó tulajdonság, amely miatt szerelmem elszenveded?
Elszenvedem, jól mondod, elszenvedem!
Mert ez a szerelem úgy jött, akaratom ellenére.
Szíved ellenére, úgy gondolom inkább.
Szegény szív...
Ha ellenségnek tartod szíved, hadd gyűlölöm meg én is,
mert azt soha nem szeretném, amit barátom gyűlöl.
Te is, én is túl okosak vagyunk, hogy békésen valljunk szerelmet.
És most mondd meg,
hogy van a kuzinod?
Nagyon
rosszul.
És te hogy vagy?
Én is nagyon rosszul.
Biz' Isten
engem szeress,
és meggyógyulsz.
- Kisasszonyom! - Neked kiabálnak.
Siess a bácsikádhoz.
Minden a feje tetején áll a házban.
Van rá bizonyság, hogy Hero kisasszonyt mostanig hamisan vádolták!
A herceget meg Claudiot lépre csalták
és Don Juan, aki ezt kifőzte,
elmenekült azon nyomban.
Gyere velem,
hamarosan...
Nem jössz velem oda, signor?
Ó, szívedben éljek, öledben haljak, szemedbe vesszek,
hát persze, hogy megyek veled a bácsikádhoz.
Nem megmondtam, hogy ártatlan leányod?
És a herceg meg Claudio, akik vádolták, de félrevezették őket.
És Margaréta. Nem tudta, hogy segít nekik.
Boldog vagyok, hogy minden jóra fordult.
Lányom, húzódjatok félre, s ha hívunk,
jertek elő, lefátyolozva.
Most jön Claudio és a herceg, amint ígérték.
Öcsém, tudod a tiszted.
Testvéred lányának leszel ma apja, s az ifjú Claudionak szánod őt.
És vele összeadom komoly képpel.
Atyám! Kérnem kell majd szolgálatod.
- Mihez kéred, signor? - Hogy egybeköss vagy gúzsba köss.
Signor Leonato, igaz, hogy húgod
jó szemmel néz rám?
A lányom szemelt ki néki, meg én és Claudio meg a herceg.
- Mit kívánsz hát? - Talányos volt, amit mondtál, signor.
Hogy mit kívánok? Hogy te is kivált kívánd,
amit én kívánok, hogy én ma itt
nálatok
beléphessek a házasok
tisztes sorába, ehhez kérem segítségedet, barát.
- Kívánom, hogy sikerüljön. - Én segítek.
Jön a herceg, és Caludio.
Jó reggelt, nemes urak.
Jó reggelt, felség, jó reggelt, Claudio.
Vártunk reád.
Rászántad hát magad, hogy testvérem lányával frigyre lépj ma?
Hívd őt, öcsém.
Már itt a pap.
Melyik hölgy az én jövendőbelim?
Ő volna az.
Most átadom neked.
Kedves...
Mutasd az arcodat.
Nem. Azt nem lehet.
Csak ha kezét fogva a pap elé vezeted és megesküszöl vele.
Kérem kezed most, a pap előtt.
Én leszek a férjed.
Ha elfogadsz engem.
Hero, aki... halott.
Nagyuram, csak addig volt ő holt, míg élt a vád.
Amíg éltem én,
én voltam első asszonyod.
És míg szerettél engemet,
első férjem voltál.
Egy Herot szennybe öltek. Én azonban élek.
És ahogyan lány vagyok,
oly biztosan szeretlek.
A rejtélyekre kaptok magyarázatot.
Mihelyt a szertartásnak vége lesz,
elmondom nektek, hogyan esett Hero halála.
Lassan, barát!
Melyik Beatrice?
Ez az én nevem.
Mit kívánsz?
Te nem szeretsz!
Honnan veszed?
Nem jobban, mint tanácsos.
Akkor a bátyád, a herceg s Claudio
hamisan esküdött, hogy igaz.
- Te sem szeretsz engem! - Nem jobban, mint tanácsos.
Igen? Akkor húgom, meg Margaréta és Ursula ugyanúgy tévedtek,
mikor erre esküdtek. - Esküdtek, hogy te értem elepedsz.
- Esküdtek, hogy te értem meggebedsz. - Na, arról szó se volt!
Tehát...
- Te nem is szeretsz? - Nem, persze, viszonzom barátságodat.
Húgom, jól tudom, hogy szereted azt a nemes urat!
És őt is szereti Benedek! Itten lapul a keze írása,
saját gyártmányú, döcögős szonett, eseng Beatricéért.
És itt egy másik!
A kuzin zsebéből, saját kézírása,
fohászkodik benne Benedekhez.
Micsoda csoda!
Önkezünkkel, önként, önszívünk ellen!
Angyalom,
elveszlek akkor hát.
De esküszöm a fényes napra, könyörületből.
Nem kosarazhatlak ki.
De a napvilágra mondom,
Csak azért teszem, mert így rábeszélsz.
És életmentési terv, mert úgy hallom, elsenyvedsz kórságban.
Hagyd abba!
Betapasztom a szád.
Na, hogy vagy, Benedek?
Mint házasember.
Mondok valamit, felség.
Egy kollégiumi ravasz diák se tudna kihozni a sodromból.
Nem érdekelnek engem holmi szatírák és epigrammák...
Nem.
Ha kedvem támad a házasságra,
akkor engem nem érdekel, mit tetszik szólni a világnak hozzá,
és engem ne piszkáljatok soha, hogy milyen megátalkodott voltam.
A férfi
néha bizony szeles.
Én megtapasztaltam.
Szólok tehozzád is.
Össze akartalak kaszabolni.
De most, hogy sógorságba keveredtünk,
maradj egy darabban.
És a sógorasszonyomat szeresd.
Hékám, hékám, hisz cimborák vagyunk!
Táncoljunk egyet az esküvő előtt!
Könnyítsünk a szívünk terhén meg a párunk cipellőjén!
Ráérünk táncolni utána is.
Előtte is lehet! Miért ne, muzsikát!
Herceg.
Hagyd a bánatot.
Szerezz asszonyt!
Gyerünk, szerezz!
Fenség, elfogták útján Don Juant, és fegyverek között hozzák vissza.
Ne gondolj ezzel holnapig.
Javaslok majd neki méltó büntetést.
A tánchoz muzsikát!